Читати книгу - "Кохати або помститися"
![Кохати або помститися - Читати Книжки Безкоштовно (Он-Лайн, Українською Мовою). (читати книги онлайн) Скачати книги у форматі PDF, EPUB, FB2 українською](/uploads/posts/books/3/2/7/7/kohati-abo-pomstitisja-tetjana-kirik.jpg)
- Жанр: Любовні романи 💘💔💋
- Автор: Тетяна Кирик
Дія роману відбувається у наші часи.
Таїсія виросла в релігійній сім'ї, але через деякі сімейні обставини змушена поїхати у велике місто на пошуки роботи. Її наївність, доброта та готовність завжди прийти на допомогу сподобались бізнесмену та олігарху Ігорю Бжезовському, в якого владні структури відібрали часточку його бізнесу. Бажання помститися усім цим людям та на майбутнє тримати всіх своїх бізнес-партнерів на короткому ланцюжку приводять його до думки, що йому потрібно всього на всього мати на них достойний компромат. Певні обставини зводять Таїсію та Ігоря разом. Таїсія погоджується працювати на чоловіка. Твір показує, як ця їхня співпраця переростає у кохання. Та як головна героїня через своє релігійне минуле страждає від докорів сумління та не може визначитися як їй діяти. А також показує конфлікт у душі головного героя, який не може обрати, що для нього важливіше — його мета чи почуття, що з'являються у стосунках з Таїсією. Весь цей час їм допомагає друг дитинства Ігоря Олександр, який не може обрати на якому ж він боці. Чим же закінчаться їхні стосунки — коханням, чи розбитими серцями?
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
КОХАТИ АБО ПОМСТИТИСЯ
Глава перша
У КИЄВІ
Вона збирала речі та плакала. Як так сталося, що в одну мить від неї всі відвернулися. Її залишили друзі, рідний брат, та навіть Бог. До якого вона кожну ніч так молилася, довго та відверто. А тепер вона нічого не відчувала, коли вимовляла до нього свої молитви. І не бачила, що він відповідає на них. Відколи вона так захворіла, то їй здавалося, що Він від неї відвернувся. З причини своїх хворих суглобів, які впали на неї так зненацька, вона втратила роботу та й так нічого не знайшла. Коли вона була в лікарні, то її мало хто відвікував з її церкви, люди наче повідверталися від неї. Такого вона не від кого не очікувала. Потім зрозуміла причину такого становища. Гроші. Хто не дає десятину, той не цікавий. А де їй взяти гроші на ту десятину? Вона втратила роботу та їй здалося, що і прихильність бога вона теж втратила. А де в маленькому місті що й знайдеш? А їхати в велике, щоб прибиратися чи доглядати чиїх дітей вже не було не сил, ні грошей. Тільки батько підтримував її, батько-пенсіонер, який мовчки давав гроші на ліки, на лікарні, на лікарів. А тепер все — батько помер. Її охопив таких страх перед майбутнім. І коли вона питала пастора своєї церкви, куди ще ходили її батьки, та привчили її з дитинства, то чула тільки, що Бог обов'язково допоможе, тільки треба мати сильну віру, та платити десятину, як доказ своєї довіри та вдячності. Та з чого ж мені її платити? А на що мені тепер жити? А у відповідь: «Більше віри. Де твоя віра?». А від лікарів вона тільки й чула, що треба добре лікуватися, купляти дорогі ліки, й тоді одужаєш. А на що мені безробітній їх купляти, за які гроші? — А це ваші проблеми. Інвалідність ми вам оформити не можемо, бо немає на це ніяких підстав. І так все по колу. Роботи нема, грошей нема, здоров'я нема. А тут ще й брат на неї став дивитися косо. Чим будеш за квартиру платити, не можеш — геть звідси. Вона бачила звідки той вітер дме. Її невістка Олена, немов та зміючка Оленка, шепотіла своєму чоловікові: «Що вона тут робить? Хай їде та шукає роботу у велике місто. Чого нам її ще тримати, в нас маленька донечка, її треба годувати та вчити, а не твою дорослу сестру. Не яка вона не хвора. То вона все собі надумала, щоб сидіти в батька на шиї та не працювати». Останні її слова так й бриніли в Таїсиних вухах: «Ти хто! Ти тут не хто! Їдь та шукай собі заробіток! А в нас ще донька. Тебе тільки ще не вистачало на нашій шиї!».
Збираючи речи, Тася тихо плакала. «Але от як мені тепер жити?» — вона пожалілася своїх останній подрузі. Та як раз зателефонувала їй по мобільному телефону. «І що ти будеш робити?» — спитала подруга.
– Їду звідси.
— Куди?
— Не знаю. До Києва мабуть. А куди ще?
— Що ти там будеш робити? Ти вже робила прибиральницею. Чим все закінчилося? Новою лікарнею.
— А що ти мені порадиш?
— Та я й сама не знаю. А як же наша церква?
— Не задавай мені такі складні питання. Поїду, а там побачу.
— А жити ти де в Києві будеш? Там в тебе нікого немає, та і я нікого там не знаю. А ти вже казала нашому пастиреві? Що він відповів? Може він кого у Києві порадить?
— Та нічого я нікому ще не казала. Ця ідея з'явилася так раптово. Та навіть, якщо він когось і порадить, то де взяти гроші.
— Га, та ти ще й без грошей їдеш?
— Ти ж знаєш, що в мене вже від відкладеного нічого не залишилося.
– І я тобі не позичу. В мене теж обмаль.
— Ось й поговорили.
Тася поклала слухавку та заридала ще гірше: «Що я роблю? Навіщо?»
На останні гроші вона купила на вокзалі квіток до Києва. «Де я там ночувати буду?» — міркувала вона сама собі, — «Нічого, приїду, в день погуляю по місту, подивлюся гарні місця. Зроблю сама собі таку екскурсію по Києву. Буду дивитися вітрини, може ще й роботу знайду? А що далі, подивимось. Може вдень з кимось познайомлюсь». Так вона їхала и сама себе заспокоювала.
Як задумала, так і зробила. Приїхала десь о восьмій годині. Блукала містом, де тільки не блукала. І біля Печерської Лаври була, і по центру гуляла, дійшла і до Майдану. Блукала по Хрещатику, і навіть до Дніпра добралася. Вечір наступив так несподівано, так швидко. «От приїхала я взимку — пожалілася вона сама собі — розуму мабуть у мене не було?». Ноги до вечора вже гули, холод вже прокрався під самісіньку шубу. Почало боліти горло. Вона майже нічого не їла за день. Двічі купувала гарячий чай з пиріжком в київській перепічці. «Дешевий та смачний.», — помітила вона собі про пиріжок. Треба знову йти на вокзал, там переночую. Але зайти у вокзальні зали очікування вона не змогла. Не пустили, тільки, якщо є квіток на потяг. «А якщо мені ранкова електричка потрібна?» — спитала вона так навмання. «То ваші проблеми. Чекайте на вулиці.» — відповіли їй. «От я тепер як безхатько якесь!» — сумно подумала Таїсія. Вона із смутком притулилася десь у кутку біля вокзалу і стоячи так без всяких думок раптом почула: «Дві тисячі на час. Підеш зі мною?». Таїсія прийшла до тями. «Що? Що ви хотіли?» — озираючись до того, хто її тільки що запитав, спитала вона. «А ти дурна не зрозуміла?» — була відповідь. «Хто ви такий? Чого вам треба?» — знову пролепотіла вона. «Чого, чого! Любові! Великої, та нескінченної!» — з усмішкою відповів чолов'яга. «За дві тисячі гривень?» — якось ще недовірливо спитала дівчина. «Чи дурна, чи хвора?»
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Кохати або помститися», після закриття браузера.