Читати книгу - "Темний світ. Рівновага"
![Темний світ. Рівновага - Читати Книжки Безкоштовно (Он-Лайн, Українською Мовою). (читати книги онлайн) Скачати книги у форматі PDF, EPUB, FB2 українською](/uploads/posts/books/3/5/4/9/temnij-svit-rivnovaga-marina-ta-sergij-djachenko.jpg)
- Жанр: Фентезі 🐉🧝♀️🗡️
- Автор: Марина та Сергій Дяченко
Мене звуть Дата Лебедєва. Філфак МДУ, другий курс. Я безтолкова і загалом середнячок. Коли роздавали таланти, мене явно відтіснили кудись у кінець черги... До того, як усе це закрутилось, я гадки не мала, що срібний кулон, який дістався мені від батька, — потужний артефакт і з його допомогою можна бачити Тіней. Я й уявити собі не могла, що ці жахливі безсмертні створіння, які висмоктують із людей радість, любов і життєві сили, будуть загрожувати моїм близьким. І, звичайно, навіть не підозрювала, що на мене можуть звернути увагу відразу двоє хлопців — самовпевнений мажор Сем і чесний добряга Міша.
Але про все по порядку. А почалася ця історія з того, що я померла...
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Темний світ. Рівновага
Пролог
просила дати мені інструктором жінку, досвідчену й терплячу, мов ткацький верстат, з розумінням тонкощів дівочої психології. А мені призначили дідугана, який з першої ж хвилини почав репетувати так, ніби я новобранець, а він злісний старшина. Добре хоч не матюкався.
Хто мене знає, підтвердить: якщо на мене кричати, я не зможу навіть шнурків зав’язати, не те що вперше дати раду з кермом. А тут виїжджаємо на вулицю, і не куди-небудь, а в самісіньку тисняву, де машини пруть, неначе череда бізонів. У мене прилипла до спини блузка, плутаються педалі, тремтять руки. А дід репетує:
— Ти чого притискаєшся до узбіччя? До хлопця свого притискатимешся! Перестроюйся вліво!
Не скажу, що мною легко командувати, але тут наче мотузкою потягло — він кричить, я перестроююсь. Спереду роздоріжжя, я ліворуч... і виїжджаю на міст. І хоч би пробка, хоч би затор — ба ні, рух скажений, усі обганяють, підрізають, лаються сигналами, ніби хочуть тебе зжерти, і панує нелюдська конкурентна боротьба за кожен клаптик асфальту.
— Я ж виїхала вперше! — верещу. Точніше, пищу, бо в горлі пересохло. А він мені:
— Тобі права потрібні, щоб тарганів бити чи щоб нормально їздити?
— У мене, — шепочу, — немає тарганів.
Він як розрегочеться:
— У всіх студенток у голові таргани! Перемикай на четверту, вперед, працюй!
Я мусила б відчути біду — все-таки він інструктор, він за мене відповідає, ми посеред велетенського шляхопроводу, і зрозуміло, що я не впораюсь. Але він мене допік до печінок. Я на нього подивилася, мов космічний десантник на Чужого, і зі злості навіть почала краще думати.
Він і раденький:
— Швидше! Тут можна сто!
На знаку ясно написано — вісімдесят. І краще б я підгребла до тротуару, і вийшла б з машини, і сказала б: чого ти мене вчиш, старий шкіднику? Та мене наче перемкнуло. Чорний «мерс», який ішов зліва, аж пригальмував од мого нахабства і пропустив у свій ряд — мабуть, ніколи не бачив, щоб машинка з ганебним «У» серед білого дня влаштовувала стрит-рейсинг.
А дід кричить:
— Рота закрий, бо муха влетить! Ти за кермом, а не прищі давиш, не скидай обертів!
Я майже нічого не бачу — піт заливає очі, серце у вухах тарабанить, і хочеться моєму наставникові добряче врізати, але руки зайняті. І я трохи чи не вголос клянуся собі ніколи-ніколи-ніколи більше не сідати за кермо, ні з цим інструктором, ні з будь-яким іншим — тільки метро!
І раптом якийсь розвізник піци на яскраво-жовтій «Сонаті» влазить у мій ряд на швидкості сто, я бачу його — як пудреницю у своїх руках, до останньої подряпинки. І бачу, що зараз в’їду в нього й «Швидка» жалібно сигналитиме, пробираючись у московських пробках до того, що від нас залишиться...
Я викручую кермо і якось непомітно переміщаюся за подвійну осьову. Разом з інструктором, машиною, разом з сумкою на задньому сидінні, разом з ганчірочкою для протирання скла і запахом яблучного освіжувача — з усім цим добром відпливаю вліво, а назустріч мені з-за гірки пре вантажівка.
Ось вона за п’ять метрів. За два. Ось вона просто переді мною.
Усе.
* * *Сиджу, вчепившись у кермо. Хвилину, другу, третю.
— Тітко, ти їдеш чи так сидиш?
Піднімаю голову.
Бачу ангела: оченята блакитні, волосся лляне, на футболці — несподівано — Спайдермен. Ангел мною незадоволений, супить прозорі брівки:
— Тут, між іншим, черга!
Черга в раю? Чи це не рай?!
Поступово повертаються звуки: пташки співають, діти верещать. Точно рай, можна видихати. У пеклі вони б верещали не так...
Ангел чекає. Я підводжусь і вилажу з машини — а це, виявляється, електромобільчик для дошкільнят, як я туди вписалась — гадки не маю.
Вітер приносить запах лайна. Звіриного, трав’яного, як у цирку. Чи в селі? Зовсім поруч вольєр з бізонами. Онде вони стоять, повернули до мене рогаті голови... Усе-таки пекло?!
Гепаюсь на лаву. Сиджу, туплю. Я жива.
Дзвонить телефон.
— Алло? Даша? Ти де?!
— Я в зоопарку, мамо.
— Там тобі й місце! Зі свиньми в одній клітці! Бо ти свиня! Обіцяла передзвонити — і що?!
Учора ввечері ми говорили з мамою по Скайпу. Вона завжди так — сама вигадає проблему, сама починає страждати.
— Ще раз вимкнеш телефон — я тебе своїми руками вб’ю! Бо я тебе люблю й хвилююся!
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Темний світ. Рівновага», після закриття браузера.