Читати книгу - "Львів самотніх сердець"
![Львів самотніх сердець - Читати Книжки Безкоштовно (Он-Лайн, Українською Мовою). (читати книги онлайн) Скачати книги у форматі PDF, EPUB, FB2 українською](/uploads/posts/books/3/7/7/6/lviv-samotnih-serdec-julija-melnikova.jpg)
- Жанр: Фентезі 🐉🧝♀️🗡️ / Сучасна проза 📚📝🏙️
- Автор: Юлія Мельникова
Молода російська письменниця Юлія Мельникова написала роман про Львів самотніх містиків і втрачених сподівань. Це — дивний текст. Химерна віньєтка, орієнтальна фантазія про божевільних сектантів, чи про те, як страшно можуть переплестися минуле з майбутнім? Про Леві, названого брата Шабтая Цві, який вирушив до Львова за каббалістичним рукописом Езри д’Альби? Про його кохання до пані Сабіни з роду П’ястів чи про жорстокий поєдинок рабина Коена та єзуїта Несвіцького? І про це також, але передовсім — про містичного двійника Єрусалиму, місто на семи пагорбах під левиним гербом…
Роман заснований на реальних історичних фактах. Дія в ньому відбувається в останній чверті XVII ст.
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Львів самотніх сердець
1. Фатих та Ясмина. Турецький квартал Львова. Наприкінці 1660-х років
Під темним й запилюженим склепінням львівського собору гніздували лилики. Їм було там добре, тепло й сухо, тому, повертаючись з нічних ловів, летючі миші чіплялись довгими пазурями за вищерблені крокви — і благословляли тямущих будівничих, що подбали про таке зручне укриття для них. Незчисленні покоління — виводок за виводком — встигли прожити свої недовгі лиличі життя у соборі, ситі й благодатні. Молоді мишенята, дурненькі й безстрашні, неісповидимими шляхами прилітали до католицького храму, котрий став для них рідною домівкою.
Летюча миша літає, доки немає летючого кота, а позаяк ще в жодного львівського коцура не виросли крила, лилики можуть спати собі спокійно. Ніхто не порушить їхнього спокою вдень, висітимуть догори лапками, загорнувшись, наче в шкіряні плащики, в свої крилята, й дрімати під звуки органа, під Те deum чи Stabat mater…
Приблизно так міркував Фатих-Сулейман Кепе, молодий львівський турок, син торговця старовинними речами й полоненої пештської циганки, роздивляючись собор, куди він, щирий магометанин, заходив іноді суто з вродженої цікавості.
Однак Фатих цікавився не лише лиликами. Ще минулого тижня його погляд звабила молодесенька парафіянка, невисока, тоненька, в скромній світло-сірій сукні з простим мереживним комірцем. Хто вона, Фатих не знав, але хотів з’ясувати.
З’являлась вона зазвичай о четвертій по обіді, коли в соборі майже нікого не було, і, ставши навколішки, палко шепотіла польською лише їй відомі молитви.
Неправильно вона чинить, хотілось йому втрутитись, але, кат з ним, польці можна пробачити…
Уже двічі Фатих втрачав дівчину з овиду, бо так зачаровувався, що забував простежити, куди вона повертається, чи до якого місця відвозить її карета.
Але тепер дзуськи, вирішив турок.
І побіг навздогін, скрадаючись, наче тигр за сарною, за гарним, дорогим повозом. Довгі поли прикрашеного вишиттям халату підмітали не надто чисту львівську бруківку. Шаровари кумедно бульбашились, надимаючись від вітру. Турецькі мешти із закрученими носаками зачіпались за каміння. Дрібно дзеленькотіли монетки, нашиті на поясі. Фатих біг за нею аж на Підзамче, догори, проте коні були моцні та бистрі. Невдовзі Фатих відстав від карети незнайомки настільки, що не було сенсу продовжувати переслідування.
— Отож, десь на Підзамче, — прошепотів Фатих-Сулейман.
Удома, в старому турецькому кварталі, його очікувала нагінка.
— Фатиху, де тебе носить?! Я вже півдня тебе гукаю! — розлючений голос владної матері не давав надії на мирний обід. — Швендяє поміж невірних, витріщається на потіпах! Нема, щоб матері допомогти! А от розпусній вірменській дівці рукавички подавати — це наш Фатих уміє!
— Мамо, люба, ну, звідки ти знаєш про Етері?!
— Я не лише про Етері, я про всіх знаю! Ось прийде батько, він тобі покаже! До речі, він хоче тебе оженити!
— Оженити?! Якраз мені цього бракувало! — засмутився Фатих-Сулейман. — І на кому ж?!
— На порядній мусульманській дівчині з пристойної родини, її звати Ясмина.
— Ну й ім’я, — зітхнув Фатих, — ніколи такого не чув, це жасмин, чи що?
— Так, — мовила мати, — Ясмина. Вона гарна.
— Не бачив, — буркнув Фатих.
— Книгаря Ібрагіма знаєш? Ясмина — його дочка, він сам її виховував, жона загинула. Ясмина мила, добра, побожна. Турецька в неї за рідну мову, дівчина виросла тут, в нашому кварталі, вміє читати арабською, навіть може зробити чудовий каліграфічний напис…
— Невже у Ясмини немає жодного ґанджу?!
— Вона невидюща, Фатиху, ще маленькою пошкодила очі під час пожежі, котра забрала життя її матері. Але це зовсім непомітно. Ясмина живе, наче все бачить, спокійно ходить, порається по господарству… Фатиху, синку, зустрівши її, ти навіть не подумаєш, що Ясмина не бачить… Ібрагім розповідав, що його донька може читати, водячи пальцями по книжці.
Фатих-Сулейман вискочив з дому, розлючений і вражений до глибини душі.
Мало того, що його збираються одружити, навіть не поспитавши, чи йому самому хочеться у вісімнадцять літ накидати на себе ярмо, та ще й наречену підібрали сліпу! Ні, дівчина, звісно, не винна в тому, що з нею трапилось таке лихо, і, напевно, Ясмина справді гарна на вроду, проте…
Поблукавши якийсь час львівськими вуличками, Фатих заспокоївся. Він уже хотів було вертатись додому й допомогти матері в крамниці, як раптом ззаду Фатиха хтось погукав ламаною польською мовою.
— Агов, хлопче, зайди й придбай що-небудь!
Фатих опинився перед входом до невеликої крамнички. Зайду задля цікавості, подумав він, раз уже кличуть. Теленькнув дзвіночок, і Фатих опинився в дивній напівтемній комірці. На високих полицях з червоного дерева лежав чудернацький товар. Тут були прикраси різного ґатунку шляхетності, різьблені скриньки зі слонової кістки, агатів та яшми, бронзові підсвічники, срібні ложки. Біля
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Львів самотніх сердець», після закриття браузера.