Читати книгу - "Балакучий згорток"
![Балакучий згорток - Читати Книжки Безкоштовно (Он-Лайн, Українською Мовою). (читати книги онлайн) Скачати книги у форматі PDF, EPUB, FB2 українською](/uploads/posts/books/4/0/1/0/balakuchij-zgortok-dzherald-darrell.jpg)
- Жанр: Пригодницькі книги 🏞️🌲🌊 / Дитячі книги 🧒📖🌈
- Автор: Джеральд Даррелл
За високими горами, за синім морем, за швидкою річкою існує справдешня казкова країна — Міфологія. І живуть там усі ті істоти, які мають жити в казкових країнах, — дракони й василіски, єдинороги та русалки, грифони й вовкулаки. І звісно, час від часу в Міфології стаються всілякі негаразди та неприємності.
А виправляти ці неприємності доводиться звичайним дітям — Саймону, Пітеру та їхній сестрі Пенелопі.
Тож якщо ти не від того, щоб сплавати на Острів Вовкулаків, продертися крізь Мандрагоровий Ліс чи взяти штурмом Замок Василісків, — сміливо перегортай сторінку!
Переклала з англійської Наталія Трохим
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Балакучий згорток
Цю книжку присвячено моїй хрещениці Дейрдрі Олександрі Плетт
Люба Дейрдре!
Ось обіцяна книжка, — маю надію, що вона стане тобі до вподоби.
За наступної нашої зустрічі дарма питати в мене, чи все в книжці правда, — я присягнув, що збережу таємницю. Але ось тобі кілька натяків.
Наприклад, можу тебе запевнити, що індійський кузен Папуги — істота абсолютно реальна і не лише роз’їжджав на ролс-ройсі, а й насправді мав міжнародний паспорт. Якщо тобі колись доведеться відвідати Грецію, ти знайдеш мадам Гортензію на її помості, точнісінько, як я описав, і зможеш проїхатися долиною до самого входу в Міфологію. І нарешті якщо ти зазирнеш в книжку Едуарда Топсела під назвою «Історія чотириногих», ти прочитаєш там, що горностаї справді були засобом проти василісків.
А якщо так, то як ти можеш сумніватися в іншому?
Твій хрещений Джеррі
Розділ ІБалакучий згорток
Саймон і Пітер прилетіли в Афіни, у гості до своєї двоюрідної сестри Пенелопи. Двері літака відчинились, і в обличчя їм хлюпнула хвиля гарячого, мов з печі, повітря, і такого яскравого сонячного проміння, що вони мимоволі примружились. Після вічно похмурої і дощової англійської погоди, до якої вони звикли, це була просто фантастика, і хлопчаки, розморені та засліплені, мружились, мов коти на полум’я, дослухаючись до розкотистого гортанного звучання грецької мови, що заполонила все довкола.
Дядько Генрі на перший погляд справляв грізне враження: це був здоровенний чоловік, схожий на великого брунатного орла, з гачкуватим носом, гривою сивого волосся і непропорційно великими руками, якими він розмахував без упину. Аж дивно, що такий непривабливий чоловік міг бути батьком такої гарненької дівчинки, як Пенелопа, — такої стрункої, з такими великими зеленими очима і каштановими косами.
— Ага, — сказав дядечко Генрі, суворо зиркаючи на них. — От ви й приїхали! Ну-ну. Радий вас бачити. Радий бачити вас уже не такими огидними, як тоді, коли ми зустрічалися востаннє — відразу після вашого народження. Тоді ви були ніби двоє білих мишенят: такі самі рожеві та бридкі.
— Тату, — втрутилася Пенелопа, — який же ти грубіян!
— Грубіян? Я не грубіян, — відрубав дядечко Генрі, — я просто розповідаю.
— А це ваш багаж? — поцікавилась Пенелопа.
— Так, — відповів Пітер. — Оті дві валізи і човен.
— Човен? — здивувався дядечко Генрі. — Який ще човен?
— Надувний, — пояснив Саймон. — Нам його тато подарував.
— Яка зручна і потрібна річ! — вигукнув дядечко Генрі. — Дуже добре, що ви його прихопили.
Хлопчики зашарілися від радості й вирішили, що, можливо, дядечко Генрі не такий уже й сердитий, як спершу здалося. Відтак вони взяли свої речі, завантажили їх у багажник великого відкритого автомобіля дядечка Генрі та рушили вперед, опромінені сонцем, а довколишній ландшафт невдовзі поцяткували сріблясті маслинові дерева і темно-зелені кипариси, стрункі, мов списи, під блакитним небом.
Вілла дядечка Генрі — велика безладна будівля, — розляглася на кручі над синім морем, її широкі веранди були затінені кущами винограду, з-поміж листя звисали величезні грона — хлопці ніколи в житті не бачили таких. Стіни дому були білі, вікна затуляли величезні зелені жалюзі. Коли жалюзі опускалися, у кімнатах ставало прохолодно, тьмяно і зеленаво, ніби в акваріумі. Хлопчикам відвели простору кімнату з кахляною підлогою і так званим «французьким вікном» — до самої підлоги — що виходило просто на обплетену виноградом веранду.
— Ого! — поцінував Пітер. — Тепер я зможу щодня до сніданку зривати цілі кетяги винограду.
— Тут у саду ростуть ще апельсини, і мандарини, й інжир, — додала Пенелопа, — а ще кавуни, абрикоси і груші.
Дівчинка сиділа на ліжку і спостерігала, як гості розпаковують речі.
— Я ніяк не можу повірити, що ми вже справді тут, — сказав Саймон.
— Я теж, — погодився Пітер. — От тільки спека: раз така спека, значить, ми справді тут.
Пенелопа засміялася:
— Але буде ще гарячіше, ніж тепер.
— Скупатися — ось що нам потрібно, — відгукнувся Пітер.
— Я саме про це подумала: добре було б поплавати сьогодні пополудні, — сказала Пенелопа. — Після обіду. Тут зовсім поруч є величезний пляж, вода там тепла — найкраще місце, щоб поплавати.
— Можна буде спустити на воду човен, — сказав Саймон.
— Супер! — відгукнувся Пітер. — І вирушити на ньому в плавання, на пошуки пригод.
Після обіду трійко дітей переодяглися в купальні костюми, взяли човен з помпою і потягли його вниз кам’янистим схилом пагорба, серед тонких пахощів чебрецю і мирту, — туди, де навсібіч, скільки бачить око, простягся величезний білий пляж. Блакитні води були такі тихі, як води озера, й такі прозорі, як скло. Напомпувати човен виявилося нелегкою справою: діти між тим робили перерву та пірнали у морську прохолоду. Але врешті-решт човен напомпували, і тепер він непевно погойдувався на мілководді, ніби пухнаста блакитна хмаринка. Діти видряпалися на борт, прихопивши з собою найнеобхідніші для подорожі речі, які вони мусили-таки взяти через наполягання Пенелопи: велику пляжну парасолю і сумку з пляшками лимонаду. Саймон і Пітер сіли на весла, а Пенелопа за кермо — і так вони відчалили. Сонце палило нещадно, а з берега, з маслинових дерев, долинала невиразна музика цикад. Діти пропливли приблизно чверть милі, коли хлопці поклали весла і витерли піт з облич.
— Нічого собі, жарка робота! — промовив Пітер.
— Угу, — погодився Саймон. — Я просто плавлюся.
— Здається, ми вже далеченько запливли, — поспішила підтримати хлопців Пенелопа. — Все-таки це ваш перший день тут, та ще й за такої спеки. Може, нам би десь тут зупинитися перепочити?
Саймон зиркнув через плече. За кількасот ярдів від них над водою виступала довга полога піщана коса, утворюючи невеличку бухту.
— Ну, як вона вам? — запитав він. — Може, тут, на
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Балакучий згорток», після закриття браузера.