Читати книгу - "Медея, Жан Ануй"
![Медея, Жан Ануй - Читати Книжки Безкоштовно (Он-Лайн, Українською Мовою). (читати книги онлайн) Скачати книги у форматі PDF, EPUB, FB2 українською](/engine/skins/images/noimage.jpg)
- Жанр: Драматургія 🎭🎬🎥
- Автор: Жан Ануй
В «Медеї» автор використав закінчення старовинної грецької леґенди про виправу арґонавтів по золоте руно і показав під античними постаттями сучасних людей, в яких міщанство й пересіч заглушує шляхетність і величність духа.
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Медея
Драма в одному акті
Особи
МЕДЕЯ
НЯНЬКА
КРЕОН
ЯСОН
ХЛОПЕЦЬ
ВАРТОВІ
Завіса піднімається. Медея і нянька навшпиньки сидять біля візка. З далини доноситься музика та невиразний спів. Вони вслухуються.
МЕДЕЯ: Ти чуєш?
НЯНЬКА: Що?
МЕДЕЯ: Щастя. Воно бродить кругом.
НЯНЬКА: Співають там, у селі. Думаю, сьогодні в них свято…
МЕДЕЯ: Ненавиджу їхні свята. Ненавиджу їхню радість.
НЯНЬКА: Ми тут всім чужі. (Мовчанка). У нас завжди святкують у червні. Дівчата прикрашують коси квітами, хлопці червонять обличчя власною кров’ю. На світанку, після першої жертви, починалися битви. Хороші юнаки Колхіди, коли б’ються.
МЕДЕЯ: Замовчи.
НЯНЬКА: А пізніше, вдень, вони приборкують звірів. А вечором розводять великий вогонь перед палацом твого батька. Великий, жовтий вогонь, а в ньому пахуче зілля. Невже ти забула запах нашого зілля!
МЕДЕЯ: Замовчи. Замовчи, добра жінко.
НЯНЬКА: Ах. я вже стара, а дорога така довга. Навіщо, Медее, покинули ми рідний край? Навіщо?
МЕДЕЯ: Покинули, бо я любила Ясона, заради нього я обікрала рідного батька і вбила власного брата. Тепер замовчи, жінко, замовчи. Недобре раз-по-раз пригадувати такі речі.
НЯНЬКА: Ти мала палац з золотими огорожами. А тепер? Мов дві жебрачки, сидимо перед вогнем, який уже знов ось погасає.
МЕДЕЯ: Пошукай трохи дров.
(Нянька, зідхнувши, підвелася й відходить).
МЕДЕЯ: (Несподівано) Слухай! (Випростаалась). Хтось іде по дорозі.
НЯНЬКА (вслухується, потім говорить): Нікого нема, то вітер шумить.
(Медея знов сідає. З долини чутно спів).
НЯНЬКА: Не чекай вже його, моя пташко. Ти цим сама себе лише виснажуєш. Коли в них справді свято, то він напевно туди запрошений. Він танцює, твій Ясон танцює з їхніми дівчатами. А ми тут самотні.
МЕДЕЯ (глухо): Замовчи, стара.
НЯНЬКА: Мовчу. (Мовчанка. Навколішки роздуває вогонь. Чутно музику).
МЕДЕЯ (безпосередньо): Пахтить!
НЯНЬКА: Що?
МЕДЕЯ: Навіть тут пахтить щастям, хоч це місце, призначене ними для нас, лежить далеко від села. Вони бояться, щоб ми в них ночами не крали курей. (Вона випросталась, гукає): Чого ви співаєте, чого танцюєте? Чи я співаю? Чи може я танцюю?
НЯНЬКА: Вони, бач, в себе вдома. Їхня денна праця завершена. (Мовчанка. Мрійливо): Ти пригадуєш собі цю картину? Повертаємось з далекої прогулянки, перед нами, в кінці кипарисової алеї стоїть білий-білий палац. Раби відбирають в тебе коня і ти з приємністю падаєш на м’які подушки. Я кличу твоїх дівчат, вони тебе купають і приносять твій одяг. Ти була пані, дочка короля, тоді тобі ніщо не здавалося дорогоцінним. З глибокої скрині ми діставали тобі вбрання і в той час, як тебе натирали олією, ти стояла спокійна і вибирала собі одежу.
МЕДЕЯ: Замовчи, добра жінко, ти не розумієшся в тих справах. Думаєш, я тужу за палацом, за моїм вбранням і рабами?
НЯНЬКА: Втеча! Втеча! Сама лише втеча. Вигнана, прибита горем, зневажена, без пристановища, без батьківщини.
МЕДЕЯ: Зневажена, вигнана, прибита горем, без роду, без пристановища. Але не сама.
НЯНЬКА: І мене, в моєму похилому віці, тягнеш за собою. Де ж ти мене поховаєш, коли я помру?
МЕДЕЯ: В якій-небудь ямі на краю дороги. Я ляжу біля тебе, старенька моя… Лише не бути одною.
НЯНЬКА: Він покине тебе, Медеє.
МЕДЕЯ (крикнула): Ні! (Насторожилась): Слухай!
НЯНЬКА: Це вітер шумить. А може відгомін свята. Бо він не прийде. Навіть сьогодні ввечері не прийде.
МЕДЕЯ: Що за свято там відбувається? Що за щастя вирує там, його я враз впізнаю по запаху звичайного вина і риби? Люди Коринту, чого ви кричите і чого танцюєте? Чому ви всі такі веселі? Ваша веселість відбирає подих у мене, від неї я задихаюся. Няню, няню, я відчуваю, ніби я знову вагітна. Я почуваю той самий страх і той самий біль, як і тоді, коли ти допомагала мені при пологах моєї дитини. Допоможи мені й тепер, няню! В мені щось ворушиться, так само, як тоді, щось, що заперечує їхню радість, що заперечує їхнє щастя. (Тремтячими руками вчепилася в стару). Старенька моя, притисни свою долоню до моїх уст, якщо я почну кричати, тримай мене міцно-міцно, якщо я почну бити себе. Не дай мені одній страждати… О, тримай мене міцно, старенька, міцно, міцно, скільки дозволяють тобі сили. Тримай так міцно, як того вечора, коли я мало не померла від пологів. Ще цієї ночі я мушу щось породити, щось більше і сильніше, ніж я сама! Не знаю, чи досить кріпка я для цього.
(Поквапливо входить юнак, зупиняється).
ЮНАК: Ти Медея?
МЕДЕЯ (кричить): Так! Хутко кажи! Я все знаю.
ЮНАК: Мене послав Ясон.
МЕДЕЯ: Він не повернеться сюди? Він поранений? Мертвий?
ЮНАК: Він звелів сказати тобі, що ти врятована.
МЕДЕЯ: Він не повернеться сюди?
ЮНАК: Сказав, що прийде. Ти повинна чекати його.
МЕДЕЯ: Він не повернеться сюди? Де він тепер?
ЮНАК: У короля. У Креона.
МЕДЕЯ: В полоні?
ЮНАК: Ні.
МЕДЕЯ (запально): О, певно. Ради нього влаштували свято. Говори! Ти ж бачиш, я все знаю. Це ради нього влаштували свято?
ЮНАК: Так. Ради нього.
МЕДЕЯ: Що ж такого він там вчинив? Кажи швидче. Ти всю дорогу біг, ти весь червоний. Ти, певно, не хочеш довго затримуватись тут. Вони там танцюють з радости, так?
ЮНАК: Так.
МЕДЕЯ: І п’ють?
ЮНАК: Шість великих бочок стоять перед палацом.
МЕДЕЯ: Там відбуваються забави, розкидають штучні огні, брязкотять зброєю. Швидше, швидше кажи, хлопче, і на цьому твоя роля скінчиться, ти можеш повертатися на свято і веселитися. Тобі ж цілком однаковісінько, що ти мені скажеш. Ти боїшся мого похмурого обличчя? Засміятися тобі? Бачиш, я вже сміюся. А крім того — це ж напевно добра вістка, коли вони танцюють. Швидше, хлопче, швидше кажи, аджеж я все вже знаю.
ЮНАК: Він одружується з Кревсою, дочкою Креона. Завтра весілля.
МЕДЕЯ: Дякую, хлопче. Іди і танцюй з дівчатами Коринту. Танцюй, скільки можеш. Танцюй впродовж усієї ночі. А коли постарієшся, то пригадай, що це ти повідомив Медею про сьогоднішню подію.
ЮНАК (ступив крок ближче): А що йому сказати?
МЕДЕЯ: Кому?
ЮНАК: Ясонові.
МЕДЕЯ: Скажи, що я йому дякувала. (Юнак виходить).
МЕДЕЯ (несподівано кричить): Дякую, Ясоне! Дякую, Креоне! Дякую тобі, ноче! Дякую всім вам. Як просто все сталося. Я звільнена…
НЯНЬКА (підходить ближче): Моя горда пташко!
МЕДЕЯ: Лиши мене, жінко. Я більш не потребую тебе, більш не потребую твоїх рук. Моя дитина без помочі появиться на світ. О, моя ненависть! Яка ти
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Медея, Жан Ануй», після закриття браузера.