Читати книгу - "Шляхи свободи. Зрілий вік"
![Шляхи свободи. Зрілий вік - Читати Книжки Безкоштовно (Он-Лайн, Українською Мовою). (читати книги онлайн) Скачати книги у форматі PDF, EPUB, FB2 українською](/uploads/posts/books/1/7/2/2/shljahi-svobodi-zrilij-vik-zhan-pol-sartr.jpg)
- Жанр: Сучасна проза 📚📝🏙️
- Автор: Жан-Поль Сартр
У трилогії «Шляхи свободи» славетного французького письменника, лауреата Нобелівської премії Жана-Поля Сартра розглядається проблема свободи в сучасному суспільстві, яке накладає на індивіда численні обмеження у вигляді моральних соціальних обов’язків. Зберегти свою внутрішню свободу можна лише тоді, коли рішуче відкинути усе, що суперечить глибинним засадничим вимогам твого існування…
«Зрілий вік» — перша частина трилогії «Шляхи свободи» в якій змальовано складний шлях до усвідомлення справжньої сутности свободи.
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Жан-Поль САРТР
ШЛЯХИ СВОБОДИ
Зрілий вік
Роман
Ванді Козакевич
І
Посеред вулиці Версинґенторікса якийсь дебелий чолов'яга ухопив Матьє за руку; на протилежному боці туди-сюди походжав хідником поліцай.
— Дай копієчку, начальнику, я хочу їсти.
У нього були близько посаджені очі й капшукуваті губи, з рота тхнуло перегаром.
— А, може, випити? — поспитався Матьє.
— Старий, Христом-богом присягаюся, — насилу обертаючи язиком, пробелькотів чолов'яга, — от тобі хрест.
Матьє намацав у кишені монету в сто су.
— Та мені, знаєш, наплювати, — сказав він, — це я просто так, щоб не мовчать.
І простягнув йому сто су.
— Оце ти добре діло зробив, — пробурмотів чолов'яга, спираючись об стіну. — Я хочу побажати тобі чогось прегарного. Чого ж тобі побажати, га?
Обоє подумали, тоді Матьє сказав:
— Та чого хочеш.
— Гаразд, зичу тобі щастя, — сказав чолов'яга. — Отак.
Він переможно розреготався. Матьє угледів, що поліцай уже прямує до них, і стривожився за чолов'ягу.
— Гаразд, — мовив він, — бувай.
І хотів було податися геть, та чолов'яга перепинив його.
— Щастя, — м'яко сказав він, — одного щастя замало.
— Ну, добре, а що ж іще треба?
— Я ось хочу подарувати тобі…
— А я ось зачиню тебе в хурдигу за жебрацтво, — озвався поліцай.
Він був геть молодий, з червоною мармизою і намагався виглядати суворо.
— Ти вже півгодини чіпляєшся до перехожих, — не зовсім упевнено докинув він.
— Та не жебрає він, — хутко встряв Матьє, — ми просто балакаємо.
Поліцай стенув плечима і відійшов. Чолов'яга добряче-таки хилитався; поліцая він, мабуть, і не помітив.
— Я знайшов, що тобі подарувати. Подарую тобі марку з Мадрида.
Він дістав з кишені зелену картку і показав її Матьє. Той прочитав: «C.N.T. Diaro Confederal. Exemplares 2. Франція, Комітет анархо-синдикалістів, 41, вулиця Бельвіль, Париж, 19». Марку було приклеєно під адресою. Вона була теж зелена, на ній стояв поштовий штемпель Мадрида. Матьє простягнув руку.
— Дуже дякую.
— Та обережніш, ти! — розлютився чолов'яга. — Це… це ж із Мадрида!
Матьє глянув на нього: чолов'яга був схвильований і відчайдушно розмахував руками, аби висловити те, що було в нього на думці. Врешті облишив ці спроби і просто вирік:
— Мадрид.
— Еге ж.
— Я хотів туди поїхати, їй-богу. Та не вдалося.
Потім спохмурнів і, промовивши «Зачекай-но», помалу провів пучками по тій марці.
— Гаразд. Тепер вона твоя.
— Дякую.
Матьє вже ступнув було декілька кроків, як чолов'яга погукав:
— Гей!
— Ну? — поспитавсь Матьє.
Той показав монету в сто су.
— Тут якийсь бевзь дав мені сто су. Виставляю ром.
— Та нехай іншого разу.
Матьє пішов собі з якимсь невиразним жалем. У його житті була така пора, коли він з ким попало тинявся вулицями, гаяв час у пивничках, і пригостити його міг перший-ліпший знайомець. Тепер з цим покінчено: все воно ні до чого. Але ж і кумедний цей чолов'яга. Хотів, бач, воювати в Еспанії. Матьє наддав ходи і роздратовано подумав: «Так чи йнак, а нам не було чого сказати одне одному». Він дістав з кишені зелену картку. «Її надіслали з Мадрида, та тільки не йому. Мабуть, хтось дав. Перш ніж передати цю картку мені, він кілька разів помацав її — ще б пак, це ж із Мадрида». Він пригадав обличчя того чолов'яги і вираз, із яким той розглядав марку: в нім був якийсь чудернацький захват. На ходу Матьє й собі глянув на марку, затим поклав картонний прямокутник до кишені. Засиґналив потяг, і Матьє подумав: «Старий вже я».
Була десята двадцять п'ять; він прийшов зарано. Не затримуючись і навіть не обернувши голови, він поминув маленький цегляний будиночок. Та краєм ока все ж таки зирнув на нього. У вікнах було поночі, світилося тільки в кімнаті пані Дюффе. Марсель ще не може відчинити вхідні двері: схилившись над матір'ю, вона грубими чоловічими порухами укладає її у велике ліжко зі старосвітським балдахіном. Матьє було кепсько на душі; він думав: «П'ятсот франків, щоб дотягнути до двадцять дев'ятого, десь по тридцять франків на щодень, навіть менше. Що ж робити»? Він обернувся і рушив назад.
У кімнаті пані Дюффе зробилося темно. Ще мить — і засвітилося вікно Марсель; Матьє перейшов на той бік вулиці і поминув бакалійну крамницю, пильнуючи, щоб не рипіти своїми новими підошвами. Двері були трохи прочинені; він ледве штовхнув їх, і вони зарипіли. «В середу принесу мазницю і позмащую завіси». Він увійшов, зачинив двері й поночі роззувся. Східці ледве чутно рипіли: тримаючи взуття у руках, Матьє дуже обережно прокрався ними нагору; перш ніж стати на сходинку, він намацував її ногою. «Ну й комедія», подумалося йому.
Марсель відчинила двері ще до того, як він піднявся на сходовий майданчик. Рожева пара із запахом ірису вирвалася з кімнати і розіллялася в під'їзді. Марсель одягла свою зелену сорочку. Крізь прозору тканину він бачив ніжні обриси її опасистих стегон. Він увійшов; йому завжди здавалося, ніби він заходить у мушлю. Марсель замкнула двері на ключ. Матьє попрямував до великої стінної шафи, відчинив її й поставив туди свої черевики; потім глянув на Марсель і вгледів, що з нею ніби негаразд.
— Щось сталося? — тихо поспитався він.
— Та ні, — неголосно відказала вона. — А в тебе?
— Все гаразд.
Він поцілував її в шию і в уста. Шия пахнула амброю, вуста — дешевим тютюном. Матьє вмостився на краю ліжка і, поки Марсель роздягалася, розглядав її ноги.
— Що це таке? — поспитав Матьє.
На коминку стояла світлина, якої він ніколи не бачив. Матьє підійшов і вздрів на знімку худорляву дівчину з хлоп'ячою зачіскою, котра напружено і знічено всміхалася в об'єктив. На ній був чоловічий піджак і черевички з пласкими закаблуками.
— Це я, — відказала Марсель, не підводячи голову.
Матьє обернувся: Марсель закасала сорочку над своїми гладкими стегнами; вона нахилилася вперед, і Матьє вгадував під сорочкою ніжні обриси її важких грудей.
— Де це ти знайшла?
— В альбомі. Її зробили влітку 1928 року.
Матьє дбайливо згорнув свого піджака й поклав до шафи, поруч із черевиками. Він запитав:
— Ти оце передивляєшся родинні альбоми?
— Ні, не знаю чому, але сьогодні мені захотілося відшукати що-небудь із мого життя, поглянути, якою я була до того, як зазнайомилася з тобою, коли була ще при здоров'ї. Дай-но її сюди.
Матьє простягнув їй світлину, й вона вирвала її у нього з рук. Він сів біля неї. Вона здригнулася і трохи відсунулася. Марсель дивилася на знімок із невиразною посмішкою.
— Ото цікава я була, — мовила вона.
Дівчина трималася
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Шляхи свободи. Зрілий вік», після закриття браузера.