Читати книгу - "Сестра, Марко Вовчок"
![Сестра, Марко Вовчок - Читати Книжки Безкоштовно (Он-Лайн, Українською Мовою). (читати книги онлайн) Скачати книги у форматі PDF, EPUB, FB2 українською](/uploads/posts/books/4/6/9/0//sestra-marko-vovchok.jpg)
- Жанр: Сучасна проза 📚📝🏙️
- Автор: Марко Вовчок
Москва, 1957 рік. Видавництво "Известия". Додаток до журналу "Дружба народів".
Видавничі палітурки. Безпека хороша.
У скарбниці вітчизняної культури літературна спадщина письменниці Марко Вовчок (1833-1907) посідає почесне місце. Понад п'ятдесят років свого життя вона присвятила літературній творчості.
До справжнього тритомника видатної української письменниці включено увійшли обрані твори.
Том I
Оповідання з українського побуту ("Сестра", "Козачка", "Батько") Андрій" та ін."
Оповідання з російського народного побуту ("Надія", "Катерина", "Купецька дочка" та ін.)
Повісті ("Інститутка", "Червоний король", "Тюленева баба" " та ін.)
Том II
Казки ("Невільниця", "Кармелюк", "Довершена курка" та ін.)
Том III
Романи ("Записки причетника", "У глушині")
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
СЕСТРА
І
Мати вмерла — я ще малесенькою була, добре й не запам'ятаю. Тільки мені наче сниться, що хитав мене хтось у колисці і співав надо мною тихесенько.
Як поховали паніматку, батько не хотів удруге оженитись. Не буде вже над мою першу милу, — було, каже. — Коли господь її прийняв, нехай уже діточки господарюють!»
Батько наш був дуже добрий: жалував нас обох рівно, і брата й мене. Жили ми при достатку, всього було доволі; що, було, собі задумаю, те й зроблю: все мені вільно було. Що яке-то моє дівування було розкішне й веселе, то й згадать любо!
Нехай мій батенько царствує!
Погуляла дівчиною років зо три; сватають мене. Я все не хочу. а батько не силує, хоч там які були й багаті, й пишні женихи. Аж ось послав і мені господь до пари й до любові. Мій жених був хороший такий, господи! Чорнявий, ставний… Так-то вже я його сподобала! Тільки й на думці, що Павло; як би то хутче побачитись! А він не з нашого села був, геть із чужого. Побачу — й веселенька, а не побачу, то такий уже сум мене візьме, такий жаль обійме, що й світ мені не милий!
Спізниться він на гуляннячко, я й очі виплачу. «Може, — думаю, — в його друга є дівчина». Коли так по Семені, другого дня, і не сподівалась, і не снилось мені, та й посватався він. Батько поблагословив. Дарма що чужесторонній, та господар був добрий такий, хазяйствував, що й на стороні його всяке знало.
Привіз мене чоловік на своє господарство. Боже мій милий! Як-то жили ми любенько! Та не дав йому господь довгого віку… Тільки всього два роки була я за ним. Такий він був люб'ячий до мене! В хату то й заглянуть весело: як у віночку. Сидимо, робимо чи так говоримо, усе собі вкупці.
Коли тут — лихо мені тяжке — рознедужався Павло мій. Кидалась я й до знахарів, і до лікарів — ніхто нічого не врадив! Смерти, кажуть, не одперти… помер Павло…
Приїхав за мною батько та й до себе взяв. Чоловікову хату продали і худобу всю.
— Живи в мене, дочко! Чого ти маєш у чужому селі одинока сидіти! Хіба ти сирота, нехай бог милує!
IIА брат мій тими часами оженився, узяв таки з нашого села дівчину; моторна така, чепурна, що й годі! І дитинка в їх була, дівчинка, як ясочка, свіжа й повна, як гурочок.
Не поплакала я ще й півроку за своїм Павлом а тут і батька ми поховали. Кажуть люди: як одна біда йде то й другу за собою веде. — то недурно й кажуть! До якого с часу ми добре жили; далі зубожів мій брат: то хліб не вродив, то худоба вигинула; а п'ятеро діток бог дав: дві дівчини й три хлопці. Журиться так брат, аж в'яне. Невістка смутная ходить, і дітки навіть посуміли. Таке вже настало що й хліба ні за що купити.
— Сестро! — каже брат. — Коли твоя ласка, позич мені грошей! Як буду жив, зароблю — оддам, а вмру, то бог тобі оддасть!
Я й прзичила йому ті гроші, що за хату й за худобу взяла, та ніби в нас і в хаті повеселішало: і брат заговорить, і братова всміхнеться, й дітвора бубонить, регочеться. Я радію: «Слава господові, що і в нас, як і в людей благодатно!»
Купив мій брат худобу, став потроху розживаться.
Ми з братом щиро любилися зроду, змалку. Щоб посваритись або скривдити одно одного, крий боже! Вже як там не погодимось на чому, то подаруємось. І небожата мене дуже жалували, аж за мене було змагаються між собою: «Се моя тітка!», а той собі тягне: «Моя!» Та як учепляться цілувати, то було й роботу з оук вихоплять, і хустка з голови спаде.
Тільки братова багацько гордувала. Вже ж я й годила як малій дитині, та ні, не вгодила! «Братова, серце! — було раджу їй. — Зробімо так да отак, то добре буде». Там чи купити що, чи продати, — зроду-віку не послухає; хоч шкода з того видима буде; вона свого докаже. Перед нею затихну, поплачу нишком, та й годі. Не хотіла брата турбувати; знов до неї з ласкавою мовою підійду.
Якось розсаду з нею садимо в городі. Я говорю до неї; вона, мов не чує, одійшла собі геть. Важко мені на серці — заспівала собі; співаю, а сльози так з очей і ллються… Коли чую: «Боже помагай, і день вам добрий!» Дивлюсь — се наша сусіда. Перехилилась через тин та й кланяється. Я хутенько втерла сльози.
— Добридень, — кажу, — сестрице!
— А я оце до вас іду.
— Та милості ж вашої просимо!
— Чи не продали б ви мені розсади трошечки?
— То вже для чужого продати, а для сусіди й так треба дати.
— Коли ваша ласка, серце! — і простягає мені глечичка.
Я набрала скільки там у глечичок та й дала їй. Подякувала та жінка та й пішла собі. Братова на мене й накинулась.
— Се, — каже, — як усі господарюватимуть, то й господарство моє рознесуть чисто!
Такі й золоту гору розімчать!
Як почала, як почала… Мати божа милостива! Я тільки слізьми вмиваюсь…
— Братова, — кажу, — не жалувала я для вас нічого, поки що мала! Гріх вам буде, що ви мене хліба куском тепер дорікаєте! — Покинула робити й вийшла з города.
Тяжко й важко мені. Узяла собі таку думку: «Покину їх, піду служити!» Зібрала своє добро;
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Сестра, Марко Вовчок», після закриття браузера.