Читати книгу - "За хвилями повені, Народні"
![За хвилями повені, Народні - Читати Книжки Безкоштовно (Он-Лайн, Українською Мовою). (читати книги онлайн) Скачати книги у форматі PDF, EPUB, FB2 українською](/uploads/posts/books/no-cover.jpg)
- Жанр: Дитячі книги 🧒📖🌈
- Автор: Народні
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
У кожного з нас в душі все життя втаємниченою піснею бринить спогад про дитинство, про той куточок, де вперше ступив ногою на землю, де відкривав собі дивосвіт буття. Мабуть немає на землі людини, якій би не кортіло пройти стежками дитинства, торкнутися свого початку. І як обкрадено чується серце, коли не можна цього зробити.
Я виросла в дивовижно прекрасному селі, у Дніпровському лоні. Дніпро для нас був живим духом. До нього йшли, як до Бога – очиститись від життєвої сірості, набратися наснаги, змити всі гріхи, розраяти горе, радощами поділитись. Якщо хтось вертав з далекої дороги, то мерщій поспішав до Дніпра: скупатися, змити втому і всяку нечисть, набратися сили, торкнутися рідної водиці.
Дід мій майже щодня ходив до Дніпра. Воду тоді ще пили, Дніпрова вода була солодкою. Отож ніякої іншої дід не міг напитися, а йшов до Дніпра, забродив у воду далеко, нахилявся і пив, «цілувався з Дніпром», за його висловом.
Коли пізньої осені Дніпро сковувала крига, в селі говорили: «Дніпро став», «Дніпро заснув...»
А як прислухалися тихими березневими вечорами, чи не гримить на Дніпрі: бо коли крига рушала з місця, ламалась і тріскалася так лунко, як гарматні постріли. І як радісно поширювалась весняна новина: «Дніпро рушив!» Дивитися льодохід ішли усім селом, це було неповторне видовище. Така сила і могутність чулася в тому незупинному, невідворотному рухові, що всі, мов заворожені, не могли відірватися, подовгу стояли в урочистому мовчанні.
Дніпро своєю силою молов зерно, готуючи запашне борошно. Вздовж берега стояло кільканадцять водяних млинів, з усіх. навколишніх сіл. Млини складалися із двох тупоносих, широких човнів, що звалися байдак і завертка. На байдаку знаходився власне млин, з жорнами, з усіма пристосуваннями, з ковшем. Все це накрите дерев’яною хаткою. А на завертці кріпився дерев’яний вал з могутнього дуба: на валу були лопаті, що їх крутила течія, надаючи руху всім пристроям. Для млина вибиралось місце, де найшвидша течія, як казали у нас: «де бистря нуртує». Все літо помольці їздили до Дніпра, везучи назад пухкі мішки пахучого борошна. Мололи всяке зерно: кукурудзу, гречку, жито, пшеницю, ячмінь, встановлюючи в який день тижня, яке зерно мололи. У млинах, було завжди людно і весело! Які тут пісні співалися, які казки та легенди розповідалися вечорами !.. Ті, що лишалися на ніч, згадували, як диво, такі Дніпрові ночі. Слухали, як сонно хлюпоче Дніпро, як шепотять береги, як «скидається» віддалік риба. І розмовляли з Дніпром піснею!
Кожної весни Дніпро заливав моє село своїми водами. Повінь була різна – або тільки до села, або до порогів хат, або і в хати, аж по вікна. Хати будувалися на дерев’яних палях. Кожна хата стояла на горбочку, а якщо не було природного горбочка, то скликали толоку і навозили «насип» (так звався штучний горбок). Під час повені ми жили на горищах. Школа теж була посеред води, і там проходили уроки. Нас привозили човнами і забирали теж. Не затопленими лишались горбочки-острівки. Вони рясно вкривалися соковитою зеленню, вигріті весняним сонечком, напоєні Дніпровою водою. Звалися у нас такі острівки качками. Можливо тому, що численні водоплавні птахи, гніздилися на них. Диких качок у нас було дуже багато. У голодні роки, коли люди винаходили засоби вижити, яйця качині збирали відрами. А так їх ніхто не зачіпав, хоч всі знали, що якщо перший раз забрати яйця у качки, то вона нанесе вдруге. На ці качки вивозили корів, там вони днювали і ночували, туди господині їздили доїти корів. А скільки смачного зілля ми, дітвора, знаходили там! Особливими ласощами були щавель і лопуцьки. З лопуцьок (так звалося квітконосне соковите стебло щавлю) варили киселі, пекли пиріжки. А весняні щавлеві борщі, що то за смакота! Добували ми і «спичаки» (молоді ростки очерету). Які вони запашні і солодкі! А товсті соковиті кореневища очерету у нас іменувались «тростиною», бо за зовнішнім виглядом та солодким смаком нагадували цукрову тростину, про яку ми читали в географії. Ішли в їжу і соковиті білі корінці осітнягу, рогозу. А які ж гарні квіти на «качках»! Основна гама жовто-рожева – від жовтецю та зозулиного цвіту. А деякі «качки» яскравіли білим та бузковим кольором любки. Любка зараз у «Червоній книзі», а на наших луках її було дуже густо.
«Качки» для нас, малечі, були як казкові краї. Для старших, парубків і дівок – місцем розваг, танців, хороводів, весняних ігрищ. Бо наші дівки й парубки ще водили хороводи, грали у весняні ігри, такі як «А ми просо сіяли, сіяли» і т.п. Повінь довго не сходила, аж із води проростала трава, русалчиними косами слалась по воді. Як вистачало у неї сили прорости крізь товщу води? Про цю траву була місцева приказка: «Скакай, дурню – трава видно! Скочив дурень – і голови не видно»
А які весняні симфонії творили жаби! Яких тільки рулад не виводили в тихі вечори! А з верб перегукувалися солов’ї. Удень бриніло тріо зозулі, горлиці і одуда, їх спів такий злагоджено-узгоджений, що поодинці просто не уявлявся.
Природа нашого заповітного куточка була неповторна. Луки буяли травами, озера і озеречка кишіли рибою. Від Дніпра село знаходилось за чотири кілометри, а сусіднє село Налісні розкинулось на самому березі, на піщаних горбах. Навпроти Дніпро, мов рукою, обіймав невеликий острів. На тому острові був ліс: предковічні дуби, осокори, берести, клени росли, як з води. Береги обплетені густими лозами. Рукав, що обіймав острів, звався Мироновою річкою. Від Миронової річки до Дніпра перебігав через весь острів веселий струмочок, перерізуючи його навпіл. Цей струмочок іменувався гордо: річка Киркича. На галявинах острова буяли зарослі ожини, такі врожайні, що в час достигання ягід із нашого Старого, з Налісень, з Васютинець (віддалених на 8-9 км від Дніпра) жінки і діти щодня набирали ожин відрами.
А які рідкісні рослини і тварини були в тому острові! (за місцевою говіркою не на острові, а в острові), тепер їх можна знайти тільки в Червоній книзі, або як зниклі з лиця землі. Батько розповідав мені, що він бачив чудовисько на чотирьох лапах, завдовжки метрів до двох, схоже на ящірку, або швидше на крокодила. Я вважала, що це витвір батькової уяви. Аж потім пізніше довідалась, що це був піщаний варан, реліктова тварина, яка збереглася у наших незайманих місцях. А потім сама в острові зустрілася з жабою ропухою, жаба була завбільшки з тазок, очі, мов п’ятаки, а коли піднялася на лапах, то я
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «За хвилями повені, Народні», після закриття браузера.