Читати книгу - "Дорога до Оруена"
![Дорога до Оруена - Читати Книжки Безкоштовно (Он-Лайн, Українською Мовою). (читати книги онлайн) Скачати книги у форматі PDF, EPUB, FB2 українською](/uploads/posts/books/6/0/2/doroga-do-oruena.jpg)
- Жанр: Фентезі 🐉🧝♀️🗡️
- Автор: Олена Макарова
- ISBN: 9780880007498
Оруен — таємниче і хвилююче місто, що вабить красою та багатствами. На його пошуки відправляється Кіра, дівчина з маленького острова. На шляху до Оруена дорога зведе її з неприємним попутником; закине у містечко Хейм з його дивними законами та непривітними людьми; приведе до загадкової громади, що живе у лісі. Але що важливіше — родина, любов, допомога ближньому, чи далека нездійсненна мрія? Героїні доведеться відшукати відповідь на це питання. Читайте книгу «Дорога до Оруена» і ви дізнаєтесь, чим закінчаться пригоди Кіри, та чи знайде вона прекрасне місто своїх мрій.
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Я не буду ділити свої багатства ні з ким. Моя душа – мій скарб, і він залишиться зі мною: я не розміняю його на мідні монети. Я свято бережу свою свободу, думки, та силу волі, а особливо свободу, бо вона – найцінніше.
Айн РендЗустріч двох людей подібна до взаємодії хімічних речовин: якщо хоч якась реакція відбувається, обидва змінюються.
Карл ЮнгГлава 1
Пройшовши ще кілька кроків, вона знов роззирнулася. Переконавшись, що за нею ніхто не стежить, вона підійшла до, відомої тільки їй одній, укромної місцини. Витягнувши з кущів ганчір'яну сумку, яку збирала не один день, дівчина вирішила, наостанок, передивитись, чи все на місці та чи нічого вона не забула. Великий моток мотузки – є, ніж – є, кілька монет – все, що вдалося роздобути, обід – хліб, сир і пара яблук. Замало звичайно, та на перших порах вистачить. Останнім вона взяла до рук плаща з капюшоном, що лежав на самому дні. Вдягнувши його, дівчина закрила сумку, та повісила її через плече. Вдруге роззирнувшись, вона закрокувала по дорозі. Сонце сідало і люди починали розходитись по домівках. Час був ідеально розрахований – на фігуру, що швидко йде, у плащі, із капюшоном натягнутим до самих очей, ніхто не звертав уваги.
Вдалині показалися обриси корабля, і дівчина прискорила крок.
Вона раптом представила обличчя батьків, які зайшовши вранці до неї в кімнату, виявлять пусте не розправлене ліжко; батько напевно скаже, подумала вона: «Жінко, а де Кіра? Куди поділася наша дочка? Це ти дозволила їй не ночувати вдома?; на що мама, звичайно, відповість: «Та як ти можеш підозрювати мене у такому? Кіра, між іншим, весь учорашній день провела під замком!; і дівчина мимоволі посміхнулася. Дійшовши до корабля, вона миттєво піднялася на палубу та пішла вздовж лівого борту. Несподівано зупинившись біля останніх дверей, Кіра подумала: «А що, як каюта вже зайнята?»
Їй довелося витратити немало часу на те, щоб знайти людину з команди, з якою вона змогла домовитись (за плату, звичайно) про каюту на цьому кораблі. Отож, ті декілька монет у її сумці скоро повинні були перейти до одного з помічників капітана. Але раптом він її обдурив?
Дівчина швидко відкрила двері – каюта була порожня.
Знявши плаща та поклавши його і сумку на підлогу, вона вмостилася на ліжку. Спати не хотілося. Але до відплиття було ще далеко, а вона не змогла придумати, чим ще можна зайнятися. Лежачі та дивлячись у стелю, вона почала представляти собі, куди вона піде, та що буде робити після того, як корабель пристане до іншого берега…
Різкий поштовх – вона розплющила очі. «Корабель рушив! От вже ідіотка, заснула!» – вилаяла вона себе. Піднявшись із ліжка, вона підійшла до сумки. Діставши монети, дівчина накинула плаща і вийшла з каюти. За пів години вона обійшла корабель вздовж і впоперек. Знайшла того, кого шукала, дівчина у компанії декількох людей. Зробивши пару кроків у їхньому напрямку, вона, непомітним для решти рухом, закинула монети до потрібної кишені та, мовби й не було нічого, рушила далі. Прогулялася палубою, потім знов повернулася до своєї каюти. Відчинивши двері, вона завмерла від несподіванки і навіть не переступила порогу.
На ліжку лежав чоловік. Він відкрив очі та промовив:
– Якісь проблеми?
– Взагалі-то так,… це моя каюта.
– Коли я прийшов, тут нікого не було, – він посміхнувся, – тож, вибач,… двері он там, – вказав він поглядом, але Кіра не рушила з місця, – Ніяк не знайдеш дорогу? Може тобі допомогти у пошуках?
Дівчина відчула, що починає сердитися, і це їй зовсім не подобалось.
«Та за кого він взагалі себе має?!»
Глибоко вдихнувши, вона насилу посміхнулася та зробила пару кроків.
– Я за цю каюту заплатила, тож…
Чоловік раптом підвівся та, спустивши ноги на підлогу, промовив:
– Тобто, заплатила? Кому? Хоча, я здогадуюсь. Такому: з темним волоссям, невисокого зросту…
– Саме так.
Не встигла вона відповісти, а чоловік вже голосно розсміявся.
Напевно на обличчі дівчини відобразилося її здивування, тому, трохи заспокоївшись, чоловік сказав:
– А хлопець видався – нівроку. Ну, погодься. Взяти гроші з нас обох…
– Авжеж. Це точно. Хлопець – нівроку,… забрав у мене останні гроші і навіть не спромігся сказати, хоча б між іншим, що на цю каюту претендують інші люди.
Кіра так захопилася своєю промовою, що зовсім не звернула уваги на те, як чоловік встав та підійшов до неї впритул.
– Я б із задоволенням погомонів з тобою ще, але тільки не сьогодні, – промовив він, – ти вже пробач.
Мить – і рука дівчини опинилася немов в лещатах. Скільки вона не намагалася, вириватися було марно. Чоловік, з кожною миттю стискаючи свої пальці на її зап'ястку все сильніше, швидко наближався до дверей.
– Цікаво, а знає про твою домовленість капітан?! Думаю, навряд чи! – закричала Кіра на все горло, – І якщо я раптом залишусь без каюти, то, будь впевнений – і ти теж! Про це я вже подбаю!
Чоловік зупинився. Послабивши хватку, з якої дівчина одразу ж вирвалася, він сказав:
– Добре, іншого виходу, як видно, немає.
Повільно підійшовши до ліжка, він знов улігся та заплющив очі.
– І що це означає? – промовила Кіра, потираючи зап'ясток.
– Це означає, що ні ти ні я не збираємося іти.
– Ну і…
– Розташовуйся, де хочеш. Каюта – тепер спільна.
Глава 2Вейн прокинувся і його погляд швидко ковзнув по сторонах: дівчини в каюті не було. «Не очікував,… невже вона сама, з власної волі, звідси забралася? Отже – однією проблемою менше».
У піднесеному настрої чоловік вийшов на палубу. Спершись на борт корабля, він задумався над тим, що ж робити зі сніданком? Їсти хотілося жахливо, а його останні припаси було з'їдено ще вчора.
Дівочий сміх змусив його відволіктися від своїх думок.
– Доброго ранку, – проходячи повз нього, сказала Кіра.
Зайшовши у каюту слідом за нею, Вейн відчув смачний запах їжі (дівчина як раз виклала з сумки яблука та свіжий хліб). «Де вона це все дістала?», – подумав він у нестямі від злості.
– Пригощайся, якщо хочеш, – запропонувала вона.
«Що? Пригощайся? Та вона знущається!».
Вейн пройшов, усівся на ліжко і, подумки смакуючи реакцію на свою відповідь, промовив:
– Червиві яблука, пліснявий хліб… мм, смакота.
Привітний погляд дівчини різко змінився.
– Не подобаються мої червиві яблука? Добре, тільки питати я більше не збираюся, – і вона взялася за їжу.
Ледь стримуючи свій гнів, Вейн повільно вийшов з
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Дорога до Оруена», після закриття браузера.