Читати книгу - "Кицька для сірого вовка, або Новорічний подарунок для альфи, Тана Лі"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Нарешті тиша!
Після офіційної частини та відкриття балу, все-таки зміг усамітнитися в своєму кабінеті. Не люблю подібний гамір та метушню, віддаю перевагу зустрічам в спокійній діловій обстановці. А цього року ще й моєму клану випала «честь» організовувати щорічний бал. І не відмовишся ж – благодійний як ніяк!
Знімаю дурнувату маску, послабляю краватку та потягуючи холодний віскі розвалююсь зручніше в кріслі. Примружую очі від задоволення. На фоні тихо потріскує багаття в каміні. Вечір стає все приємнішим і приємнішим.
З напівмедитивного стану мене вириває бахкіт двері об стіну. Підскакую та встигаю помітити звіра, який з розбігу застрибає мені на стіл та, розкидавши ділові папери і вибивши в мене з рук склянку з віскі, швидко пірнає під стіл.
Що за...?!
Відкочую крісло, щоб заглянути вниз.
Зустрічаюсь поглядом з жовтими котячими очима. Звір труситься, вуха з китицями притиснуті до голови. Але все-одно мужньо скалить на мене свої ікла і шипить. Рисеня. Маленьке. Звідки тут дитина?
Відпочив називається.
Встаю та спочатку закриваю вхідні двері. Повертаюся до тварини та впевненим рухом хапаю за холку, щоб дістати з-під столу. Рисеня продовжує шипіти та намагається вирватися.
Кидаю його на шкіряний диван і те одразу ж забивається в куток.
Схрещую руку на грудях, спостерігаючи за незваним гостем, чи гостею? Розумію, що це канадська рись. Вони в принципі невеликі. Запаху від звіра не відчуваю. Значить це один із гостей, але скоріш за все це все-таки гостя, бо дійсно надто вже маленька, навіть для канадської рисі.
Що трапилося? Що за дивна поведінка?
– Обертайся, – кажу спокійно та вона і не думає мене слухатися. – Або ти зараз повертаєш собі людську подобу, або я викину тебе за двері. І мені все-одно від кого ти там тікала, – додаю вже більш суворо.
Технології давно стрибнули вперед, і всі перевертні носять тепер тільки «смарт» одяг, який підлаштовується під тіло під час оберту в звіра, а потім приймає свій попередній вигляд, коли повертаємось в людську подобу. Тому не бачу жодних причин, щоб проігнорувати моє прохання.
Помічаю в очах звіра страх, але за декілька секунда рись все-таки починає обертатися.
Хм, все-таки не дитина. Але зовсім молода дівчина років двадцяти.
Коли придивляюся уважніше то помічаю, що її макіяж розмазаний, очі заплакані, і на руці видніється червоний відбиток долоні.
Відчуваю як в грудях зароджується рик. Який покидьок насмілився на неї напасти! Вона ж трохи старша моєї сестри! Зовсім юна!
– Хто?! – ричу, не контролюючи свій голос.
Дівчина починає трястися ще сильніше, з очей течуть сльози.
– Я… Я … Шеррі… Вибачте… вибачте, будь ласка. Я зараз піду… Я піду… – бубонить вона зовсім перелякано.
Чорт! Я не те мав на увазі! Що ж я за телепень!
Опускаюсь нижче, щоб зустрітися з нею поглядами.
– Все добре. Вибач. Не хотів тебе налякати, – намагаюся говорити спокійно та ласкаво. – Ти Шеррі, вірно? Дуже гарне ім’я. Це ж означає «кохана», правильно?
– Т-а-а-а-к, – відповідає вона здивовано, не очікувавши такої різкої зміни розмови.
Хоч трястись перестає.
– А мене звуть Мейсон. Мейсон Хант. Я господар цього будинку і сьогоднішнього балу. Ти також була на балу?
Короткий кивок.
– І… – не дочекавшись відповіді, підказую. – Тебе хтось образив?
Задумується, а потім знову киває.
– І його звуть…
Дівчина мовчить.
– Шеррі, ти не знаєш імені? Як він виглядав? В якій масці був?
Вона заперечно хитає головою.
– Я знаю їхні імена, – говорить вона впевнено та піджимає губи.
Їхні?! Ледве задавлюю рик, щоб знову не налякати юну кішку.
– І може ти мені їх скажеш?
– Це вас не стосується, – бурчить, дивлячись на мене з-під лоба.
Це ще що за новина?
Треба видихнути та заспокоїтись. Сідаю поряд з нею на диван, але дотримуюсь дистанції.
– Шеррі, бачиш он ті двері? – показую їй на непримітні двері оформлені під колір стін. – Це ванна. Можеш піти умитися та трохи заспокоїтись. Обіцяю, що тебе ніхто не потурбую. А потім ти вийдеш і ми спокійно поговоримо, добре?
Вона уважно дивиться на мене, але все-таки киває, та направляється до ванни, обійшовши мене по колу.
Хух. Що ж з тобою трапилось, маленька?
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Кицька для сірого вовка, або Новорічний подарунок для альфи, Тана Лі», після закриття браузера.