Читати книгу - "Правдиві історії Чарівного Лісу. Випуск 1"
![Правдиві історії Чарівного Лісу. Випуск 1 - Читати Книжки Безкоштовно (Он-Лайн, Українською Мовою). (читати книги онлайн) Скачати книги у форматі PDF, EPUB, FB2 українською](/uploads/posts/books/3/9/3/3/pravdivi-istoriyi-charivnogo-lisu-vipusk-1-volodimir-chitaj.jpg)
- Жанр: Дитячі книги 🧒📖🌈
- Автор: Володимир Читай
Збірка Володимира Читая Правдиві історії Чарівного Лісу відзначена на Першому конкурсі літературних творів для дітей «Золотий Лелека», автор посів ІІІ місце в номінації «авторська казка».
«Правдиві історії» істотно відрізняються від традиційних казок реальністю характерів персонажів та сюжетів. Читаєш казку, і ловиш себе на думці, що подібна історія траплялася й у твоєму житті, за образами тварин помітні люди, тому казки можуть читати не тільки маленькі читачі, а й старші діти.
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
ПРАВДИВІ ІСТОРІЇ ЧАРІВНОГО ЛІСУ
Історії, які вчать Добра і Любові
ВСТУП або ДВЕРІ ДО ЧАРІВНОГО ЛІСУ
Усе, що тут написано, — щира правда!
Восени відпочивав я в українських Карпатах. Якось мандрував по горах, збирав гриби та ожину і непомітно забрів у таку далечінь, де ще ніколи не бував. Стомився, присів на пеньок і оглянувся. Довкола приємно пахне прижухла трава, ласкаво пригріває сонечко. Красиво, мов у казці.
Аж раптом мені здалося, що зовсім недалечко хтось тихенько розмовляє.
Я придивився, але нікого не помітив. Ступивши кілька кроків у той бік, звідки чувся голос, я обережно відгорнув смерекову гілку і побачив… маленького слоника. Він сидів собі на галявинці й гомонів з їжачком.
Я здивувався. Ніколи ще не бачив слоників у лісі і тим більше, не чув щоб вони розмовляли людською мовою!
Звірята мене не помічали й продовжували свою балачку — про ліс, про погоду, про те-се. Аж ось їжачок попрощався зі слоником, дрібно ступаючи маленькими лапками по траві, почимчикував у своїх справах. Слоник залишився на галявині. Він заплющив оченята й задрімав. Я тихенько, щоб не сполохати, вийшов на галявину і тихенько промовив:
— Привіт!
Слоник повернув голову в мій бік, здивовано оглянув мене з ніг до голови і відповів:
— Привіт!
Я вщипнув себе, але видіння не зникло. Зрозумів, що мені це все не здавалося і слоник справді вміє розмовляти людською мовою. Щоб він не втік, я про всяк випадок попередив:
— Не бійся, я тебе не ображу! — і запитав: — Як тебе звати?
— Дзвоник!
Слово за словом, розговорилися. Я дізнався, що Дзвоник живе в Чарівному Лісі, де всі знають людську мову, бо ходять до школи. Він — першокласник. А ще Дзвоник розповів мені дуже цікаві історії про своїх друзів та їх пригоди, про свій ліс. Вам теж буде цікаво їх почути.
Отож, перегорніть сторінку і двері до Чарівного Лісу відчиняться!
ІСТОРІЯ ПРО СЛОНИКА ДЗВОНИКА1. Як слоник мріяв бути чаплею
Живе у Чарівному Лісі слоник. У школу він ходити не любить. І не тому, що йому не подобається навчатися. Навпаки — дуже подобається. Але, на відміну від інших учнів-звірят, він такий великий і незграбний, що завжди на когось випадково наступає. Не рятує навіть дзвіночок, що йому мама до хвоста прив'язала, — то через нього слоненя прозвали Дзвоником. Коли це трапляється, він скрикує «ой», миттю червоніє від сорому й просить вибачення. А дзвоник на хвості жалібно дзеленчить.
Лісові школярі зі слоненям не дружили, а всіляко оминали. Хто ж хоче, щоб його розчавили? Навіть якщо випадково!
Отож слоник Дзвоник був самотній. Звісно, в нього були і мама, і татко, але ж вони дорослі. А йому так хотілося мати друзів…
А ще слоник мав мрію. Таємну мрію. Він хотів бути чаплею. Дорога від школи до дому стелилася вздовж берега лісової річки. Там мешкала сіра чапля Леля. Була вона струнка й тендітна, з довгим ногами і гнучкою шиєю. Щоразу, коли слоник Дзвоник повертався зі школи, він зупинявся і, зашарівшись від сорому, довго милувався чаплею. Як він їй заздрив!
«Чому я народився слоном? Чому не тендітним і легкокрилим птахом?» — часто запитував себе слоник і гірко зітхав. — «Якби я був чаплею, то нікому не завдавав би болю. Мене б ніхто не цурався, я мав би багато друзів. А так…»
Та одного разу все змінилося.
2. Лісова пожежаБув літній день. Такий спекотний та гарячий, що всі звірята розбіглися у пошуках затінку й води. Лише мурахи, як завжди, працювали. Кожен літній день для мурашника — на вагу золота. Ще зранку уся комашня-мурашня розповзлася по лісовій галявині, вишукуючи їстівні запаси. Удома залишилася лише мурашина Мама: вона гляділа яйця, з яких невдовзі мали вилупитися манюні мурашки.
Раптом поряд із мурашником зайнялася суха трава. Пожежа, пожежа!!!
Усі кинулися гасити полум'я. Комашки відерцями з лушпиння зернин та бочками з жолудевих капелюшків носили воду зі ставка. Допомагали й інші комахи, хто чим міг, та все намарно. Вогонь підкрадався усе ближче. Ось-ось полум'я сягне мурашника. А тоді — жах! Він умить спалить мурашину Маму та всі яйця.
Старий мураха П'ятилап швидко виліз на соломинку, що високо стриміла над землею, і став наказувати мурашкам:
— Гей, Клишоногий, бери братів і мерщій по воду!
Клишоногий та сотня його братиків миттю кинулися до найближчої калюжі.
— Довголапки! Ви — по пісок! — П'ятилап вказав мурашкам-сестричкам на найближчий піщаний горбок.
— Вусику! — покликав він найспритнішого мураху. — Біжи по допомогу! Знайди великих звірів! Довго ми не протримаємося, — старий ледве тамував сльози.
— Я знайду! Ми врятуємося! — малий Вусик помчав, аж підстрибував.
3. Слоник Дзвоник — рятівник!Слоник Дзвоник, як звичайно, сидів на бережку й милувався чаплею, коли на нього наскочив Вусик. Слоник був такий величезний, що мураха навіть не впізнав у ньому звіра, подумав, що то біла скеля.
«Такий велетень, мабуть, і з пожежею впорається, — подумав малий. — От тільки як його покликати».
— Слон! — щосили гукнув мураха. — Слонику!!!
Але хіба міг слоник почути писк мурашки.
Тоді Вусик зібрав усі свої мурашині сили і штурхнув слона, а тоді забарабанив лапками по грубезній шкірі. Теж не допомогло. Сидить собі слоник, не ворухнеться.
«Треба щось вигадати, — почухав мураха потилицю. — О, знаю!»
Вусик виламав найбільше стебло з пухнастим кінчиком, підліз слонику під ступню і заходився її лоскотати.
— Хто це мене лоскоче?! — озирнувся Дзвоник, але нікого не побачив.
Раптом йому здалося, що хтось пищить у траві.
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Правдиві історії Чарівного Лісу. Випуск 1», після закриття браузера.