Читати книгу - "Не втрать мене, Вікторія Франко"
![Не втрать мене, Вікторія Франко - Читати Книжки Безкоштовно (Он-Лайн, Українською Мовою). (читати книги онлайн) Скачати книги у форматі PDF, EPUB, FB2 українською](/uploads/posts/books/7/7/1/2//ne-vtrat-mene.jpg)
- Жанр: Романтична еротика 💕🔥🌹
- Автор: Вікторія Франко
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Еліна
Впродовж дороги зі столиці до рідного селища, я намагалася усвідомити, як же так вийшло, що моїй подрузі якимось чином вдалося вмовити мене бути дружкою на її весіллі. Адже я завжди усією душею ненавиділа подібні збіговиська. Мабуть, якби Софія не була настільки мені дорогою, я нізащо у світі не пішла б на подібну авантюру.
Як завжди, подруга зустріла мене теплими обіймами та гостинно пригостила кавою.
— Можливо, ти ще передумаєш і візьмеш когось іншого? — запитала я Софію, не полишаючи надії здихатися цієї місії.
— Ні, Еліно! — нагримала на мене майбутня наречена, сердито тупнувши ногою. — Ми вже це обговорювали. Не дратуй мене!
Фиркнувши їй у відповідь, я зробила маленький ковток і потягнулася до цукорниці, щоб додати собі ще одну ложечку цукру.
— Нагадай-но мені, Софіє, чому я дозволяю тобі говорити зі мною таким тоном? — я театрально пирхнула, вдаючи максимальне обурення.
— Тому, що я — твоя найкраща подруга, яка із самісінького дитинства терпить твій жахливий характер, — в тон відказала дівчина, ні краплі переді мною не пасуючи.
— В тебе теж норов — не мед, — буркнула у відповідь.
Проте я повністю погоджувалася з Софією, що мій характер витримає не кожен. Хоча насправді мене це абсолютно не хвилювало. Я ніколи не мала на меті подобатися людям. Ба більше, намагалася сторонитися їх. Чомусь вони самі постійно шукали шляхи до мене. Втім, я завжди вміла вчасно відштовхнути тих нахаб, які занадто активно хотіли втертися мені в довіру. В цьому світі близькими для мене були лише три людини: мама, сестра та Софія.
— А кого Тарас взяв на роль свідка? — поцікавилась у подруги, байдуже спостерігаючи за її активними приготуваннями до завтрашнього дня.
— Назара. Свого молодшого брата.
— Це такий прикол? — я невдоволено нахмурила брови, поглядом мало не пропалюючи в Софії дірку. — Невже обов’язково було брати на цю роль саме його?
— А в чому проблема? — неабияк здивувалася дівчина і така її реакція чомусь мене роздратувала.
— В тому, що він дитина! Чому не можна було взяти когось із наших ровесників? — я щиро не розуміла такого вибору і не збиралася приховувати своє обурення.
— Назар давно вже не дитина. Ти коли востаннє його бачила? — з подивом видала подруга, скоса поглядаючи на мене.
— Давно. Але це нічого не змінює, — я продовжувала гнути свою лінію наперекір Софії. — Він молодший за мене. І я не хочу виглядати на його фоні старою тіткою! Що незрозумілого?
— Вгамуйся! По-перше, йому двадцять один рік і він молодший всього на три роки. А це не так вже й багато, — відповіла дівчина, розмовляючи зі мною, немов з нерозумною дитиною. — А по-друге, на мою думку, ви матимете гармонійний вигляд. Після тренувань на навчанні, Назар зовні дуже змінився. Тож повір, ти здивуєшся, побачивши його.
— І на кого ж він вивчився? На боксера? — кинула роздратовано.
— Ні. На правоохоронця. Але у них був курс фізичної підготовки. Тож він став досить виразним хлопцем.
Розуміючи, що сперечатися з Софією — це те ж саме, що боротися з вітряним млином, я невдоволено відвернулася до вікна. Намагаючись стримувати своє роздратування, щоб не псувати подрузі настрій, я вмовляла себе трохи потерпіти. Адже усе це жахіття під назвою “весілля” триватиме лише один день. Варто зробити над собою невеличке зусилля і мужньо витримати поруч із собою того хлопчика. А потім можна буде спокійненько повертатися додому і продовжувати вести свій відлюдницький спосіб життя.
— Елі, а як у тебе справи із Владом? Ви не помирилися? — поцікавилася подруга, навіюючи на мене неприємні думки.
— Ми не помиримося. Я тобі вже про це говорила, — вимовила твердо. — Покинувши Влада, я більше не збираюся до нього повертатися.
— Чому? Він же наче непоганий був, гарно до тебе ставився, — дивувалася Софія. — Окрім того, допоміг відкрити салон краси, який ти так хотіла. Чим ти незадоволена?
— Ти маєш рацію. Він був непоганий — як коханець, і як партнер. Але останнім часом Влад почав сильно мене напружувати. Все частіше він приїжджав до мене, коли йому заманеться та залишався на ніч. А я цього не люблю — мені потрібен простір. Окрім того, він хотів контролювати моє життя, вказуючи, куди мені ходити та з ким.
— Ну не знаю… Можливо, він просто ревнував? — подруга обережно висловила своє припущення. І присіла поруч, нарешті покинувши свої передвесільні справи.
— Ми так не домовлялися! — я відразу ж вибухнула у відповідь. — Я попереджала його, що серйозні стосунки мене не цікавлять. І Влад постійно повторював, що його — теж.
— Але він міг змінити свою думку. Бо, наприклад, закохався в тебе.
— Софіє, припини нести цю маячню. Кохання не існує.
— Як знаєш, Еліно, — дівчина понуро опустила очі додолу. — Але мою думку ти знаєш. Все ж я вважаю, що тобі варто припинити відгороджуватися стіною від людей, яким ти не байдужа. Не всі ж чоловіки такі, як твій батько.
— Всі! — вигукнула миттєво, не подумавши. Адже це точно було не те, що хотіла б почути наречена перед весіллям, оскільки мій батько був втіленням боягузтва та нікчемності. — Вибач, Соф… Я знаю, що ти так не думаєш і вважаєш Тараса взірцем справжнього чоловіка. Я щиро сподіваюся, що так і є.
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Не втрать мене, Вікторія Франко», після закриття браузера.