Читати книгу - "Злодійка, яка смикнула лихо за косички"
![Злодійка, яка смикнула лихо за косички - Читати Книжки Безкоштовно (Он-Лайн, Українською Мовою). (читати книги онлайн) Скачати книги у форматі PDF, EPUB, FB2 українською](/uploads/posts/books/7/9/5/zlodijka-jaka-smiknula-liho-za-kosichki-majkl-makklang.jpg)
- Жанр: Фентезі 🐉🧝♀️🗡️
- Автор: Майкл МакКланг
Анотація
Вони випотрошили Корбіна прямо посеред вулиці. Вони думали, що можуть просто прибрати його, як якесь сміття. Думали, що буде легко.
Вони помилялися.
Амра Тетіс, злодійка в непривітному Люсернісі, вирішує знайти і помститися вбивцям друга.
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Злодійка, яка смикнула лихо за косички
Майкл МакКланг
Переклад з англійської -- полігНОТ
------------------------------------------------------
https://www.facebook.com/pg/PoligNOT
Заходьте на мою сторінку на Facebook і підписуйтеся, щоб довідуватися про нові переклади.
Посвята
Райану і Обрі, моїм божевільним курчатам
Пролог
Вони випотрошили Корбіна прямо посеред вулиці. Властиво, з цього все й почалося.
В мене немає багато друзів. Мої вдача й професія зробили мене таким собі відлюдьком. Корбін був одним з тих небагатьох, в чиїй присутності в мене між лопаток не зав‘язувалася тугим вузлом настороженість. Одним з тих небагатьох, хто міг мене розсмішити, хто бачив, як я плачу. Я знала, що можу повернутися до нього спиною, і він не встромить мені ніж, в переносному чи прямому сенсі. Довіряла йому, не дивлячись на гарне личко і добре підвішений язик. Звісно, він був пройдисвітом і злодієм. Зрештою, я теж. Тож коли він дав себе пошматувати перед власним домом поблизу Шовкової вулиці, я вирішила, що хтось повинен за це заплатити.
Вони думали, що можуть просто прибрати його, як якесь сміття. Думали, що буде легко.
Вони помилялися.
Розділ 1
Не скажу, що була особливо рада його бачити, коли опівдні одного спекотного, літнього дня Корбін з‘явився і почав грюкати в мої двері. Вас не повинно дивувати, що хтось з моєю професією переважно спить вдень. А так, як я нікому не розповідаю, де живу, то була більше, ніж просто роздратована побачивши його.
-- Привіт, Амро, -- сказав він з тією своєю хлоп‘ячою посмішкою, яка провела його не через одні двері, через які він не повинен був пройти. Проте виглядав він кепсько. Темні мішки під очима, привабливий заріст бешкетника переріс в неохайну щетину. Жовто-зелена тінь старого, бридкого синця виглядала понад просяклим потом коміром. Кучері кольору меду були жирними й пом‘ятими.
-- Корбін. Чого тобі в біса треба?
-- Зайти? – Він продовжував посміхатися, але оглянувся через плече.
-- Якщо ти привів за собою якесь лихо, я відірву тобі яйця. – Проте я відхилила двері трохи ширше, і він прослизнув повз мене в сіни.
-- Знімай черевики, якщо хочеш залишитися, варваре. Знаєш, скільки цей килим коштує?
-- Залежить від того, хто купує, правильно? – Він всівся на лавочку в коридорі й розв‘язав шнурки.
-- Гарний халатик, -- промовив отим своїм шовковим голосом, але я відчувала, що говорив він без переконання. Я міцніше закуталася, а він засміявся.
-- Не хвилюйся, Амро. Ніж і так трохи псує ефект.
Я забула, що в мене в руках ніж. Ніколи не відчиняю двері без нього. Я заховала ніж і невдоволено поглянула на Корбіна.
-- Ти не можеш тут залишатися і я не збираюся позичати тобі гроші.
Він потягнувся, порухав пальцями ніг в шкарпетках.
-- Грошей мені не треба. Місце, щоб перекантуватися, може, але твоє горище мене не влаштовує. – Він поглянув на мене, і я побачила, що його щось гризе. Це не був товариський візит. – Маєш щось випити? В горлі пересохло.
-- Ага. Заходь у світлицю.
Я не надто жіноча. Все обличчя в шрамах, фігура, як у хлопця, а рот, як у моряка з двадцятилітнім стажем. В певних колах, визнають, що я добре виконую свою роботу, а моя робота не належить до традиційних жіночих професій. Я була на кілька щаблів вище від кишенькового злодія. Однак, на самоті у власній хатині, я оточую себе більш вишуканими, витонченими речами. Шовк і оксамит. Малюнки пастеллю. Вироби зі скла. Коли Корбін зайшов у світлицю, то аж присвиснув.
-- Амро, це справжнє декадентство. Я очікував голі стіни й вживані меблі. – Він бродив по кімнаті, розглядаючи картини, книжки, маленькі скляні фігурки, які я тримала в коробці.
-- Заткнися і сідай. Вина хочеш?
-- Більше нічого немає?
-- Ні.
-- Тоді я просто вмираю, так хочу вина. – Він розкинувся на велетенській еламнерській подушці, на якій я полюбляю сидіти. Протягнув ноги й посміхнувся. Я похитала головою і пішла ритися у своїй жалюгідній коморі. Знайшла дві відносно чистих склянки й пляшку витонченого Фель-Радот, якого він явно не заслуговував. Але була надто рання година, щоб змушувати себе пити помиї.
Я наповнила склянки, подала одну йому і сперлася на стіну. Він взяв свою і випив одним духом. Я здригнулася, схопила Фель-Радот і закрила корком.
-- Що? – запитав він.
Я віднесла пляшку назад у комору і повернулася з глечиком Тамборського найнижчого сорту. Воно ледь годилося, щоб на ньому готувати. Я опустила глечик йому на коліна.
-- Нагадай мені, більше ніколи не пропонувати тобі хорошої випивки.
Він знизав плечима і почав пити прямо з глечика.
-- Тобі не потрібні гроші. Тобі не потрібне місце, де зупинитися. То чого тобі треба, Корбіне?
Він зітхнув, поліз у простору сорочку — мені здавалося, що там щось
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Злодійка, яка смикнула лихо за косички», після закриття браузера.